La
música tradicional està sotmesa, per definició, a una sèrie de
transferències espacials que van configurant un corpus de melodies
i de ritmes que abasteix diferents períodes històrics i les més
diverses fonts de procedència. Aquestes transferències són un dels
elements que li confereixen un caràcter eminentment dinàmic,
entenent dinàmic com el contrari d'estàtic: el que avui està en
plena vigència demà cau en l'oblit i viceversa.
Els
factors que produeixen aquestes transferències són múltiples i
variats i no responen a un únic patró: hi ha originades per
migracions, per influències socials, polítiques i culturals, per la
difusió de modes i tendències, derivades dels vincles comercials, o
pel simple contacte físic que esdevé del veïnatge entre els
pobles. I és que ja se sap que les dinàmiques culturals no responen
a unes limitacions equiparables a les fronteres polítiques.
Aquest
tràfec origina fets com que
una
cançó de music
hall
francesa de principis del XX com "Si tu veux... Marguerite"
es convertira en una cançó infantil i posteriorment fóra
adaptada com
la cercavila de dolçaina que coneguem com "Ramonet". El
mateix ocorre amb la cançó tradicional austríaca "Du lieber
Augustin" que acaba formant part de l'Anguila de Figueroles o un
foxtrot
nord-americà titulat "Ain’t
ya comin’ out tonight?"
acaba per transformar-se en la "Polka de la serra d'Espadà".
Igualment
ajuda a comprendre com determinades melodies anònimes s'han anat
repetint d'una banda a l'altra del País amb funcionalitats més o
menys semblants, com ocorre amb la melodia de "Nanos i Gegants",
o més o menys diferents, com succeeix amb la melodia del "Tan
Taran tan".
Per
això no ens ha de sorprendre, almenys no hauria de fer-ho,
localitzar al repertori de dolçaina obres de la més variada
procedència. I un dels elements
més curiosos i, pot ser, més sorprenents en repassar el corpus de
tonades que feien i fan servir els dolçainers, és la presència de
sardanes.
La
sardana és una dansa popular considerada el ball nacional de
Catalunya.
Es tracta d'un ball col·lectiu de rogle
amb un nombre indeterminat de dansaires que evolucionen agafats de
les mans fent
passes a dreta i esquerra. Respecte
als seus orígens
hi
ha diverses teories i
sovint diversos autors han especulat amb arrels gairebé mitològiques
i inaudites, però
el ben cert és que fins a 1575
no apareix documentat el mot de sardana referent
a un ball coreogràfic. Les músiques que serveixen per a
acompanyar
aquesta dansa reben igualment el nom de "sardana".
Al
País Valencià varen tenir una certa presència durant els anys de
la transició,
especialment a la dècada dels 70 del segle XX,
quan la Casa de Catalunya a València organitzava ballades populars
de sardanes al parc de Parterre de Cap
i Casal,
però amb el creixement del moviment blaver i la virulència en què
degeneraren les accions d'aquests grups ultra-espanyolistes
va motivar la supressió d'aquest esdeveniment.
![]() |
Ballada de sardanes a la plaça de Bous de València. Any 1981. |
Llavors,
quin
és el vincle existent
entre aquest ball -més exactament les melodies pròpies de la
sardana-
considerat per molts com el ball nacional de Catalunya
i els nostres instruments?
Avui
en dia és possible baixar una nit de festa als carrers de molts
pobles valencians i assistir a l'esdeveniment que coneguem com
"Correfoc" on un seguit de personatges abillats de dimonis
cremen material pirotècnic fent participar al públic de les seues
barrabassades amb l'acompanyament de la música de tabals i
dolçaines.
Si
parem l'orella a les melodies que aquests dolçainers fan servir, una
de les més recurrents emprades per les colles de sonadors que
acompanyen aquestes comparses de diables és aquella que a terres
valencianes s'ha difós sota el nom de "Nit de Rellamps".
Aquesta
melodia, emprada per moltes de les colles que posen música al
correfoc, no és altra que la "sardana" que amb
el
títol de "Nit de Llampecs"
va enregistrar en 1965 el grup
madrileny
"Los
Relámpagos" al seu segon EP junt amb altres tres obres totes
elles d'inspiració tradicional.
L'obra de la qual parlem, pista principal del vinil, és un clàssic
dintre del rock instrumental espanyol i va ser composta pel teclista
i
ánima mater
del grup Pablo Herrero i sembla que el nom de l'obra (així com el
fet que estiga en català) va ser idea de l'enginyer de
só Josep Maria Batllé encarregat de l'enregistrament.
L'estructuració
en dues frases de 8 compassos amb
una estructuració AA|B|AA, la seua senzillesa
pel que fa
a
l'extensió
(una 8a justa), basar-se principals en intervals melòdics de 2a
(recorrent-hi puntualment a intervals de 3a, 4a i 5a)
i especialment la seua tonalitat en Mi menor amb la presència del
Re# com a sensible que a molts afirmen
que "sona a
medieval"
han convertit aquesta versió de l'obra de "Los Relámpagos"
en una de les tonades predilectes entre els dolçainers per animar
els correfocs. Però també es pot escoltar de la mà dels músics
que animen mercats medievals o, fins i tot, forma part del repertori
d'alguns grups de danses com en el cas dels deniers Dianium Dansa com
a melodia d'acompanyament per a fer ballar el seu drac.
Però
certament estem enfront
d'un
cas particular: ni la funcionalitat original, ni l'estructuració de
la peça, ni la instrumentació... Responen al que qualsevol
sardanista de
pro consideraria
una sardana. Això
no
obstant, l'ús de sardanes per part dels dolçainers ve de
molt
més lluny i, ara sí, referint-mos a grans clàssics dintre del
gènere.
Les
notícies es remunten als darrers
anys
de la dècada dels
anys 20 del passat segle,
concretament
la nit
del
29 d'abril de 1928.
Aquell dia, la Casa de València a Barcelona organitzava una gran
festa de marcat accent regionalista que va comptar amb la
participació de la Rondalla Valenciana i el quadre de balls del
mestre Rafael Lerma, els
cantadors Vicent Peris Pastor "Xiquet de Paterna" i Joan
Casanoves "Xiquet de Bétera" amb la participació
destacada del dolçainer Honorato Gil Barberà.
El
d'Alfarb, que estava en plena maduresa artística i era considerat
com un la principal figura del món de la dolçaina després de
guanyar aquella mateixa dècada dos concursos d'interpretació
celebrats a la ciutat de València i realitzar diversos
enregistraments sonors, va ser l'encarregat d'acompanyar als
cantadors en la interpretació de les albades i als balladors en les
diverses coreografies com la Xàquera Vella. Tanmateix, com
solia ser habitual, aprofitant l'avinentesa de tenir entre els
participants a l'excel·lent intèrpret de la Ribera Alta, el
dolçainer va ser l'encarregat d'acabar la festa fent valer el seu
virtuosisme amb la interpretació de l'Himne de l'Exposició
que José Serrano havia compost l'any 1909 i que solament tres anys
abans -el 16 de maig de 1925- havia estat oficialitzat com a Himno
Regional. I,
com a remat final,
va posar la cirereta al pastís amb la interpretació de la sardana
El Saltiró de la
Cardina
composta
pel mestre Vicenç Bou i Geli (1885-1962).
![]() |
El Diluvio del dia 3 de maig de 1928. pàg. 14. |
La
composició del de Torroella de Montgrí (el Baix Empordà) datada
l'any 1912
ha estat una de les sardanes més difoses
i se'n
documenten
nombrosos enregistraments sonors i transcripcions de la melodia.
I
pel que fa al repertori de dolçaina també va estar present
entre
les tonades que feien servir els dolçainers.
Fet i fet, la notícia de la interpretació d'Honorat Gil no és
l'única mostra que vincula als sonadors de dolçaina amb aquesta
sardana. D'entre el repertori recuperat de l'arxiu dels Meliton de
Bétera tenim una còpia manuscrita d'aquesta mateixa obra:
De
fet, prova
de la gran popularitat què va tenir aquesta obra
entre els sonadors valencians
és que
no
és l'única transcripció
per a dolçaina que ens ha arribat fins als nostres dies. També el
dolçainer alzireny Bernat Soler (1911
- 2003) compta
igualment
amb
una adaptació
manuscrita d'aquesta mateixa tonada:
I
no és l'única sardana que el d'Alzira tenia al seu repertori.
D'entre els papers recuperats al de la capital de la Ribera Alta,
també figura la transcripció d'altre gran clàssic de la sardana,
ni més ni menys que l'emblemàtica obra
La santa espina.
Amb
música d'Enric Morera (1865 -1942) i lletra d'Àngel Guimerà (1845
- 1924) es tracta d'un himne patriòtic català que forma part de
tercer acte de
la sarsuela homònima estrenada el 1907.
No
cal buscar-li els tres peus al gat. Els dolçainers ha estat
tradicionalment gent d'ofici, i això implicava tenir al seu corpus
de tocates obres de la més variada procedència per tal d'agradar al
seu públic. Repassant els antics
arxius trobem sardanes catalanes, com xotis madrilenys, jotes
aragoneses, corridos mexicans o tangos argentins. Qualsevol obra que
poguera
ser del grat del seu auditori
era susceptible de
passar a
formar part del seu repertori.
Comentaris